Dani novinarstva HND – Opatija 2007.

MEDIJI; VLASNIŠTVO POLITIKA
Neven Šantić: Estradizacija svega postojećega
(nacrt za raspravu

Trebaju nam odgovornije političke stranke i mediji koji se neće skrivati iza tržišta nudeći nam puku trivijalizaciju zbilje umjesto koncentracije na zbiljske društvene i političke probleme

Mediji i politika nisu u vezi od jučer. Pojava novina - koje su uzgred budi rečeno opstale u eri elektronskih medija i zbog činjenice da nikada nisu bile samo donositelji vijesti već i javna, pa prema tome i politička tribina - usko je vezana uz politički angažirane intelektualne i javne krugove. Na kraju krajeva, prve stranačke grupacije (protostranke) razvile su se oko određenih novina/glasila ili su im utemeljitelji bili angažirani intelektualci koji su u novinama objavljivali svoje rasprave i politička mišljenja. 
Elektronički mediji, najprije radio,a potom i televizija (u novije vrijeme i internet), dovode do medijske revolucije, nudeći novu šansu i medijima i politici da takoreći dopru do svakoga građanina, ali bazično ne mijenjaju suštinski odnos medija i politike začet još pojavom novina, a kojeg karakterizira dvosmjeran odnos u javnoj areni. Ono, međutim, što je s elektronskim medijima, posebno televizijom koja donosi sliku u svaki dom i kutak svijeta, novo jest golem svjesni i podsvjesni utjecaj na primatelje poruka kojeg su prepoznali i mediji i politički demagozi. Političarima je trebala snažna propaganda koja dopire do svih, pa i onih kojima se ne mili ići na predizborne i političke skupove, dok mediji trebaju političare kao zvijezde koje će svojom zanimljivošću, po mogućnosti i skandaloznošću, donositi gledanost pa prema tome i zaradu. Estradizacija tako postaje nezaobilazan čimbenik politike, politika postaje spektakl, pri čemu se nužno zbiva pomak pozornosti gledatelja (birača) sa stranačkih programa i vizija na imidž odnosno dojam koji ostavljaju kandidati u javnosti.
Česte su polemike o značaju medija u izbornim kampanjama. Ne može se poreći njihov utjecaj, pogotovo u pridobivanju neodlučnih birača, ali ga se često precjenjuje, budući da se zanemaruju stalna moć i utjecaj medija i mimo samih kampanja. Zanimljiv je u tom smislu primjer prošlih američkih predsjedničkih izbora. Tijekom same kampanje, naime, dvojica vodećih kandidata Georg Bush i John Kerry ravnopravno su bili zastupljeni na svim programima vodećih američkih televizijskih kuća. No, kada se sveo "završni račun", ispostavilo se da su, unatoč otkrivenom lažiranju podataka koji su doveli do intervencije u Iraku, pobjedu Bushu ipak donijele teme sigurnosti američkih građana i borba protiv terorizma o kojima je u medijima bilo riječi čitave godine. Posebno na televizijskim postajama, koje su u vlasništvu zagovornika neoliberalnog koncepta bile manje kritički nastrojene prema Bushovoj politici nego novine, a koje prati najveći dio biračkog tijela. Odlučujuću prednost, dakle, Bush nije stekao u kampanji nego dugogodišnjom prezentacijom dnevnih zbivanja prožetih stvarnom ili nametnutom brigom za sigurnost u ozračju straha od terorizma, što je na izborima aktualnom američkom predsjedniku kao "odlučnijem" kandidatu koji će se bolje suprotstaviti terorizmu dalo prednost u odnosu na Kerryja. U kampanji je bilo dovoljno samo ustrajati na takvome Bushovu imidžu, potisnuvši u drugi plan sve druge teme kao drugorazredne ili trećerazredne.
I ovaj primjer pokazuje sve veći utjecaj moćnih korporacija koje posljednjih godina podjednako utječu i na politiku (i političare) i na medije. Njihovi (globalni i lokalni) interesi impregnirani su u politike vodećih stranaka i političara, a s druge strane ili su u privatnim rukama ili golemim kapitalom koji troše na oglašavanje sve više utječu i na medije, nerijetko ucjenjujući ih uskratom novca ako pokažu namjeru kritički intoniranoga tretiranja njihovih određenih poteza. U ovom suvremenome "Bermudskom trokutu" (korporacije-političke stranke-mediji) u posebnoj se poziciji nalaze sami vlasnici medija koji imaju interese koji se uvijek ne moraju poklapati s očekivanom ulogom medija u politici i društvu. Drugim riječima, u opasnosti je položaj medija kao kontrolora političkog procesa, uz zakonodavnu, izvršnu i sudsku vlast takozvanoga četvrtog stupa demokracije.
Imajući u vidu ove procese, kao i posebnosti hrvatske tranzicijske situacije, možemo samo nagađati u kojem će se pravcu ubuduće razvijati odnos političkih stranaka i medija u Hrvatskoj, koji su praktički dio globalnih trendova. Jedno je izvjesno. Unatoč globalizaciji koja je čini dijelom umreženog svijeta, Hrvatska je mala zemlja s malim tržištem i ograničenim resursima, pa se ni političke stranke ni mediji ne mogu prosto mehanički razvijati po uzoru na velike zemlje a da ne dođe u pitanje njihova demokratska uloga. U svakom slučaju, trebaju nam odgovornije političke stranke i mediji koji se neće skrivati iza tržišta nudeći nam puku trivijalizaciju zbilje umjesto koncentracije na zbiljske društvene i političke probleme.